Perheellisenä ihmisenä vietän vappua (lähes) selvin päin kotosalla ja ajattelin tappaa aikaa kertomalla viime reissun tarinan. Reissusta on nyt jo jokunen viikko aikaa ja muistin varassa liikutaan eli mukana olleet korjailkoot ja lisäilkööt tarpeen mukaan.
* * * * *
Huomattakoon että tämän kirjoittaja ei ole rasisti. Missään määrin. Vaikken oikein mustalaisista tykkääkään. Ainakaan missään pyörittämässäni liikkeessä sisällä. Tai kilometrin säteellä lompakostani. Mutta turkkilaisia vastaan minulla ei ole yhtään mitään, tunnen monia turkkilaisia kavereita jotka asuvat suomessa ja ovat kaikki hiton hyviä tyyppejä. Satun vain vihaamaan saksalaisia autojobbareita ja niistä erityisesti turkkilais-saksalaisia autojobbareita. Ja sillä ei ole mitään tekemistä rasisimin kanssa vaan asiakaspalvelun ja asiakaslähtöisen myyntityön kanssa. Tai pikemminkin niiden puutteen. Tälläkin saralla löytyi kyllä poikkeus kuten tarinan jossakin osassa tullaan näkemään.
* * * * *
Olimme tosiaan fiksusti varanneet lähdön pääsiäisviikolle jolloin niin liikkeet kuin katsastuskonttoritkin ovat auki miten sattuu. Etukäteen varaamamme autot oli myyty kaikki. Antti sentään arasi meille VW Lupo-luokan auton että pääsisimme liikkumaan. Lento oli halpa mutta niin vähän porukkaa että Ryanair koetti kaupata juuri kyseiseen koneeseen lippuja maksamamme 68 euron sijaan 24 egellä (damn.) No, halpaa kuin makkara yhtä kaikki.
Tiistai-iltapäivä koetti ja lintsailimme kukin tahoillamme töistä. Sain hyvissä ajoin kamat pakattua (lämpövuorattua Nokian kumisaapasta, villapaitaa ja sen sellaista kassin täydeltä jotta pystyn ajamaan harrikkaa pakkasessa) ja kaappasin kypärän "käsimatkatavaraksi" mukaan. Vaimokulta - tyytyväisenä saadessaan Lumikin käyttöönsä ilman pelkääjän penkiltä ohjastavaa isäntää - heitti minut Villen luokse, jossa porukkamme "etelän hetelmät" kokoontuisivat.
Saavuin perille, korkkasin edellisen reissun ylijäämä- Dargüner Pilsnerin ja tulostelin Villen laserilla vielä pari viimeistä karttaa ja vara-autoa. Villen & Antin setä Martti saapui kohta paikalle, samoin kuin ystäväni Kimmo ja suomen pään kuskinamme toimiva isänsä.
Lähdimme kohti Tamperetta Kimmon isän iäkkäällä, harvinaisella Citroen BX Gti 4x4 -kärryllä hivenen ahtaasti istuen. Lähes lentokentälle päästyämme Tampereen kupeessa kävikin ikävästi - juuri rekkaa ohittaessamme havaitsimme vetävämme perässämme pitkää sankkaa savuvanaa.
Onneksi kyseessä ei ollut kuin murtunut vesiletku, mutta eipä meillä tietenkään ollut edes ilmastointiteippiä mukana. Citikan vakuutus pistouvasi meille kuitenkin tilataksin lentokentälle. Tampereelaisen taksikuskin oli täysin mahdoton löytää meitä moottoritieltä vaikka olimme suoraan yhden risteyksen kohdalla mutta tarpeeksi monta kertaa jampalle soitettuani hänkin onnistui pääsemään samlle moottoritien pätkälle. Jossakin vaiheessa jopa samaan suuntaan menevälle osuudelle. Puhelu meni jokseenkin näin:
"Neljälle hengelle tarvittais taksi moottoritielle Turusta päin, liittymä numero 13".
"Siellä on niin monta liittymää, missä kohtaa se on".
"No sen liittymän NUMERO KOLMETOISTA KOHDALLA, doh".
"Mitä siinä lukee"
"No liittymä kolmetoista ja sit tos on viitta että Lempäälä Xkm".
"Täällä on ainakin kolme Lempäälän risteystä".
"No niistä vain yksi on LIITTYMÄ NUMERO KOLMETOISTA. Tule sen luokse."
"No mä lähen tuleen"
-> 20 min, soitan taksisuharille:
"No jokos kohta olet täällä"
"Mä olen tässä tän yhen LEmpäälän liittymän kohdalla mut mihin suuntaan mä lähden moottoritietä"
"No voi jumalauta sentään. Lähet ihan kumpaan suuntaan vaan ja katsot ekan liittymän numeron. Sit joko jatkat matkaa tai käännyt ympäri niin että päädyt LIITTYMÄN KOLME-FUCKING-TOISTA kohdalle. Capeche?"
"Aha. Joo. No mä lähen tosta tuleen. Mistä mä tiedän kumpaan suuntaan se 13 on"
"Niin säkö nyt ajat TYÖKSES sitä taksia???"
Loputtomien harharetkien jälkeen taksi tuli kuin tulikin (väärästä suunnasta) ja lopulta poimi meidät kyytiin. Lentoasema löytyi ihan kivuttomasti. Ryanairin läävä oli suttuinen ja keskeneräisen oloinen vaneri- ja kovalevyhässäkkä, joka Helsingin lentokentän hillittyyn tyylikkyyteen verrattuna oli kuin seinää päin paskaksi ajettu ruosteinen kiinnileikannut lada sisäänajamattoman Maybachin rinnalle pysäköitynä. Koska olimme yhtä kaikki vain ja ainoastaan kiinnostuneita pääsemään halvalla Saksaan, emme kiinnittäneet asiaan juuri sen enempää huomiota. Aikaa ei enää ollut liialti: vaikka olimme ottaneet yli kahden tunnin marginaalin, taksin odottelu vei niin paljon aikaa että hyvä kun ehdimme liput lunastamaan. Ryanairilla sen on tapahduttaa 45min ennen lähtöä tai et pääse koneeseen!
Kentällä olivatkin jo vastassa Antti x 2, Tero ja Jussi (jos nyt muistan kaikkien nimet oikein). Hurtin huumorin saattelemana jonotimme ja jonotimme ja jonotimme, kärsimme terroristitutkimukset (meikun nykyinen roc'n roll -biker -imagon edellyttämä pukeutuminen ketjuineen, conchoineen, niittivöineen, bootsiremmeineen jne kun sai aikamoisen stripteasen aikaan ennen kuin metallinapaljastimen mukaan olin turvallinen kuskattava) ja jonotimme lisää tunkkaisessa odotushuoneessa seisaaltamme ilman edes f***ing kahvitarjoilua.
Kone oli ihan ok peruskone ja tilaakin enemmän kuin jollakin sikahalvoilla etelänmatkoilla - mikä ei toki tarkoita että meitä ei-neuvolassa-punnittavia ukkoja kun lyötiin vieretysten, kyyti olisi mitenkään mukava ollut. Tarjoilu pelasi mutta oli tuplaten kalliimpaa kuin siistimmällä ja Helsingistä liikennöivällä V-Birdillä, jolla matkustin viime reissulla pari kk sitten.
Saavuimme Germaniaan Frankfurtin lähelle Hahniin (no 70km frankusta, ilmeisesti tarpeeksi halpa kenttämaksu ryanille) ja laatimamme nyt-äkkiä-autojen-luokse -suunnitelman mukaisesti Antti ja Ville lähtivät kuskaamaan ekaa porukkaa autojensa luokse sillä aikaa kun jäljelle jäänyt nelikko, nautittuaan yölliset ölpit ja bratvurstit lentokentällä, otti taksin ja nykäisi parin kilometrin päähän lähimpään hotelliin.
Hotelliyö aamiaisineen maksoi nelisen kymppiä per lätty erittäin siisteissä ja asiallisissa kahden hengen huoneissa. Lähetin Antille osoitteen tekstiviestillä ja painuimme yöpuulle.
Ruhtinaallisten about neljän-viiden tunnin yöunien jälkeen suihkuun ja aamiaiselle. Soitto Antille paljasti että sällit eivät olleet löytäneet paikkaa - sillä kun ei ollut katuosoitetta lainkaan vaan osoite oli "lentokenttä, rankennus 142" tai jotakin. Pojat olivat goisineet pari tuntia autossa jollakin parkkipaikalla. Otin taksin takaisin kentälle ja näimme pojat terminaalin edess ja ei kun hakemaan Kimmo ja Martti hotellista. Jussi ja Ville saivat jäädä tässä vaiheessa vielä goisimaan.
Vuokra-autolla (joka muuten oli kolmipyttyinen Clio, ihan peräti KOLME KILOMETRIÄ ajettu siinä vaiheessa kun se Antin vähemmän hellään huomaan annettiin. "You got a virgin car" sanoi virkailija. "Not for long" totesi Antti) luukutimme juuri niin perkeleesti kuin se kulki (180km/h viisi äijää kyydissä, aika hyvin) satakunta kilometriä pohjoiseen erääseen herttaiseen pikkukylään josta meidän piti hakea Kimmon kaverille -94 Celica. Olimme perillä seitsemältä (liike aukesi yhdeksältä) joten majoituimme paikalliseen kahvilaan ja Antti zoomasi taas etelään kofeiinipillereitä mutustellen, renaultti tuskaansa vinkuen.
Tässä vaiheessa alkoi stressi hellittää ja nautimme herkullisen puolentoista tunnin aamiais-lounas-mikälien kahvilassa, rupatellen paikallisten eläkeläisten kanssa (vaihtoivat muuten koko seurueemme kaikki eksoottiset suomalaiset eurot saksalaisiksi. Voivatko kolikot olla oikeasti noin jänniä). Lähempänä yhdeksää kyselimme tietä paikallisilta joiden mielestä sen pitäisi olla ihan kävelyetäisyydellä. Tultuamme vartin verran reipasta marssia kantamuksinemme sain tarpeekseni ja nappasin meille taksin huoltoasemalta. Kyllä liikkeeseen pari kilometriä oli vielä tässäkin vaiheessa.
Nyt tämä tilattu 1994 1.6 "neekerimalli" Celicahan oli reissumme pahin Akilleen kantapää. Se oli hinnaltaan sikahalpa. Samaan hintaan löytyi Mobilesta vain autoja joissa yleensä luki "motorenschade" eli moottorivaurio, "umfallwagen" eli kolariauto tai ties mitä "kampiakseli on rikki mutta auto on muuten hyvässä kunnossa" -tyyppisiä raatoja. Ja kokemus oli jo osoittanut että halvinta ei saa ostaa ikinä. Nyt olimme hankkiutuneet jonnekin huitsin nevadaan jossa ei ole muita autoliikkeitä lähimaillakaan, kuski oli tässä vaiheessa jo 300 km päässä menossa Renault neitsyytensä menetystä kaikkien kolmen sylinterin voimalla vinkuen ja rekisteritoimistot auki vain kahteentoista. Myyjä oli ties mikä mehmetti turkkilaisjobbari ja kaikki oli haissut jo suomeen saakka. Samalla hintaa ei koko saksanmaalta saanut kuin -91 ensimmäisen vuoden Celicoita ja tämä oli sentään -94nen.
Vähintäänkin katastrofia odottaen astuimme taksista "Kalot Automoiblen" pihalle (Emme sitten muuten suosittele tätä mestaa) ja tsekkasimme auton. Yllätykseksemme se si ollut lainkaan niin paha pommi kuin olimme luulleet. Jo suomen päässä tiedossa ollut iso klommo takarenkaan ja takapuskurin välissä oli toki ilkeän näköinen "pusu" ja varmasti aiheuttanut autolle melkoisen arvonalennuksen saksalaisittain (tai turkkilaisittain) katsottuna. Maalipinta oli aika haalistunut ja selkeästi myllytyksen tarpeessa. Kas kun eivät kebabinpurijat olleet viitsineet edes autoa myllyttää, heti olisi saanut 500 euroa lisätä hintapyyntöön pienen farecla-käsittelyn ja imuroinnin jälkeen.
Pitkän haahuilun jälkeen alkoi myyjiä valua paikalle. Ylimieliset ja kaikkea muuta kuin palvelualttiit ählämit eivät puhuneet englantia paskan vertaa ja saksaakin melkein yhtä huonosti kuin minä. Saimme yhtä kaikki avaimet ja käskivät lähtemään koeajolle (ilman kilpiä!).
Lähdimme liikenteeseen ja yllätyimme. Celica oli tosi jämäkkä masiina, kulki kuin juna. Tsekkasimme ettei konekaan huohota tai ääntele, sammakonsilmävalot sun muut oheisvermeet toimivat kuten pitää jne. Autosta ei löytynyt ABS:ää eikä luistonestoa. Myynti-ilmon ESD olikin electrische Schiebedach eli sähköinen kattoluukku - Mersumiehenä olin tietysti suomentanut tuon väärin
![Shocked :shock:](./images/smilies/icon_eek.gif)
Eli auto veivi-ikkunoineen oli todellinen "hinnat alkaen" -malli.
Palailimme liikkeeseen jossa jo paikalle oli ilmestynyt turkin poikiakin mustempi kaveri joka puhui englantia kohtalaisesti ja jonka kanssa meidän olisi helpompi asioida. (Silti hän on tänä päivänäkin sitä mieltä että me olemme paikasta nimeltä "Finland, yes, that is near London. I have friends in London". En millään hennonut oikaista pojan väärinkäsitystä) Yrmeistä turkkilaiskavereistaan poiketen hän oli varsin sydämellinen ja avulias heebo jonka avulla alkoi kaupan hierominen.
Pojat vedättivät meitä koko rahan edestä kaikin perinteisin konstein; hinnasta ei muka penniäkään (senttiäkään) voinut tiputtaa kun se oli mukamas kaverin auto (juu juu mutta liikkeen nimissä silti) ja mitä vielä.... Aluvanteet sentään löytyivät (alla oli kitkat peltivanteilla) jostakin kellarin periltä. Päädyimme lopulta tekemään kaupat tasan 1900 jurpolla sillä edellytyksellä että joku heistä lähtee messiin ja auttaa hoitamaan tunnetusti hankalan rekisteröintiprosessin (siirtokilvet).
Kaupat tehtiin ja lastasimme alut kyydille. Odotellessamme että mehmeteistä joku nyt sitten sovitusti lähtee messiin rekisteritoimistoon, tuli paikalle autolastillinen turkkilaisia. Suomipojat unohtuivat kokonaan kun maanmiehille alettiin esittelemään särmän näköistä Nissan Terranoa. Juuri tulomatkalla keskustelemamme harvinainen tapahtuma iski välittömästi: poikien lyödessä Nissanin käyntiin, sen läpiväljä moottori syötti palotilaan moottoriöljyä ja kone kävi enemmän kevytmoottoripyörälle kuin dieselille sopivilla about 10,000 rpm kierroksilla runsaan minuutin kunnes vaimeni iäksi. Tolkuttoman kokoinen savupilvi alkoi pikku hiljaa hälventyä, asiakas-turkkilaiset sanoivat turkin kielellä jotakin mikä konsonanttipitoisuutensa ja äänensävyn perusteella oli täysin painokelvotonta, ja häipyivät paikalta. Jobbari-turkkilaiset selittivät toisilleen jotakin hyvin vastaavaa painokelvotonta mongerrusta. Mietimme mielessämme että mahtaakohan tämä Celican pommi kestää katsastuskonttorillekaan.
Tummahipiäinen ystävämme kävi vielä siivoamassa autosta ilmeisesti epätyytyväisten asiakkaitten kanssa käytäviä neuvotteluja varten siellä olleen paksun pampun ja parkkikolikkonsa, ja puoli tuntia hoputettuamme nuorempi turkkilaisista lähti pramealla jeepillään viemään meitä konttorille.
Konttori oli aika lähellä ja olimme sangen tyytyväisiä saatuamme jobbarin hoitamaan ikävän byrokratian. Vaan kuinkas kävikään; kysyttyään virastosta jotakin (ilmeisesti kilpipajan osoitteen) hän johti meidät kulman taakse kilpipajaan, löi prosessia varten hänelle maksamamme rahat takaisin kouraamme ja totesi jotakin siihen suuntaan että "tossa on toi virasto ja tässä on tää, tschüss vaan sunkin heiluvilles" ja häipyi kuin pieru saharaan.
Eli kolhitun, mattapintaisen celican raadon, tuntien odottelun, ylimalkaisen "palvelun" ja hinnan tinkimättömyyden lisäksi tämä saatanan ketku teki vielä oharit kilpien suhteen! Tervemenoa vain "Kalot Automobileen" kaikki kusetettavaksi haluavat!
No, eipä oltu ensi kertaa turkkilaisten jobbarien kanssa tekemisissä eli tämä kaikki oli täysin odotettavissa ja normaalia liiketoimintaa. Pääasia oli että auto oli teknisesti moitteeton ja kuten sanottua, vieläpä Saksan halvin. Eipä tuosta hinnasta varmasti missään liikkeessä olisi paljoa pudonnut. Totesimme, että ei tässä mitään paniikkia sinänsä, kun kerran kaikilla reissuilla tähän saakka on tullut lintsattua ja joko puhuttua autoon Saksan kilvet omistajalta tai nakitettua kauppiasta niin nyt on kerrankin mahdollisuus (no hyvä on, PAKKO) tehdä se itse. Tulee tämäkin paljon haukuttu byrokratia läpikäytyä.
Kilpimaakarina toimiva simpsakka rouva puhui jonkin verran englantia joka auttoi nukuin-takapenkillä-yläasteen-saksantunnilla -kielitaidollani varustettua possétamme ihmeeksi. Ilmeni, että pikkupaikkakunnilla yleensä vakuutuksen saa ostettua kilpitoimistosta eikä tarvitse juosta kolmen (vaan kahden) viraston väliä.
Pulitimme rouvalle rahat vakuutuksesta ja menimme kulman taa rekisteröimään autoa. Noin tunnin jonotuksen jälkeen vuoromme utli ja kas kummaa, nuori miespuolinen virkailija puhui varsin sujuvaa englantia ja selitti meille koko prosessin kulun siinä leikellessään, liimaillessaan ja leimaillessaan proopuskoita oikenkin venäläiseen malliin:
- Ensin ostetaan vakuutus
- Sitten mennään kauppakirjoijen ja auton papereiden (zahrzeugschein ja fahrzeugbrief) kanssa ko. virastoon.
- Virasto poistaa auton rekisteristä ja kirjoittaa lupalapun kilpien tekoon tai jotain.
- Lippulapun kanssa menet kilpitoimistoon jossa tehtaillaan kilpi. Vakuutuskonttori (tässä tapauksessa kilpimaakari) laittaa siihen "vakuutus voimassa" -tarran.
- Kilven kanssa palaat konttorille. He laittavat siihen toisen "paperit kunnossa" tai "katsastettu" -tarran tai mikälie.
- Konttorihenkilökunta tsekkaa että runkonumero pitää paikkansa ja antaa sulle kilvet kouraan ja ei kun menoksi.
Käytyämme läpi tuon prosessin (otti puolitoista tuntia kaikkineen) saimme kuin saimmekin punakilpiset siirtokilvet (2 viikkoa missä tahansa EU-maissa) Celicaan, ja teetettyä "H E N K K A " -erikoiskilven matkamuistoksi. Nauraa räkättäen sakemannien sairasta byrokratiaa auton omistajanvaihdoksessa jatkoimme matkaa lähimmälle Burger Kingille.
Paikkakunnalla näkyi olevan volkkarikauppa joten menimme ensin piruuttamme sinne kyselemään about -94 vuoden GTi Klonkswagenia. Käytettyjen osaston myyjä päivitteli ettei niitä tunnu olevan koko Saksassa myynnissä montaakaan, heidänkin 84 liikkeen ketjussa on vain kaksi, molemmat itärajalla ja toinen taisi olla vieläpä varattu. JAtkoimme siis burger Kingille.
Huomattavasti helpottuneemmassa ilmapiirissä vedimme Burger Kingissä navat täyteen purilaista (pilkkahinnalla) ja kelasimme toimintasuunnitelmaa. Itse olin Harrikkani etumaksun maksamalla varannut jo Suomesta käsin ja sopinut vasta seuraavaksi aamuksi tapaamisen myyjäperheen kanssa. Meinasimme että nyt etsitään Martille (joka oli nuorimmalle pojalleen autoa hakemassassa) sopiva GTi Golf, jätetään kaveri sille paikkakunnalle odottelemaan kilpiä ja lähdetään etelään ostamaan Milwaukeen rautahepoa.
Martti oli suhtautunut reissun vaatimaan pohjatyöhön asianmukaisella perinpohjaisuudella: kaverilla oli tulostettuna KAIKKI 200km säteellä lskeutumispaikastamme myytävät about -94 GTi Golffit karttoineen päivineen. Pläräsimme paperit täyteen hampurilaiskastiketta ja totesimme useimpien varteenotettavien kandidaattien sijaitsevan Dortmund-Essenin suunnalla. Ei kun Celica autobaanalle ja kokka pohjoiseen. Kulki vielä 170 vauhdissa Mersumaisen eleettömästi, hiljaa ja tasaiseen, muistuttaen lähinnä junaa. Lämmöt pysyivät kurissa ja mikään varoitusvalo ei vilkkunut, muutaman kymmenen kilometrin päästä lakkasimme pelkäämästä Celican leviämistä ja rentouduimme.
Matkalla järjestelimme jumalatonta tukkua (varmaan 40-50 autoa karttoineen) houkuttelevuusjärjestykseen ja aloimme soittelemaan myyjille. Ensimmäinen, 1.hand eli eka omistajan namu, musta GTi oli jo myyty. Seuraava, runsaasti ilmoituksessa kehuttu GTi olikin sitten virallisen dealerin liikkeessä Dortmundissa Essenin vieressä. Soitto paljasti auton olevan vielä myymättä ja myyjä kehui oikein siistiksi masiinaksi. Hintakaan ei järin paha ollut. Myyjä lupasi pitää auton varattuna meille sen iltapäivän ja arvio että meillä kestänee 2,5 tuntia täräyttää paikan päälle.
Vaan toisin kävi. Yrittäessämme välttää Kölnin keskustaa (siellä on varmaan ruuhkaa, mennään ohikulkutietä) jämähdimme aivan totaaliseen ruuhkaan ja jäimme paikallemme seisomaan näennäisen ikuiseksi aikaa. Noin kolmen vartin paikallaan seisoskelu - eteenpäin kävelyvauhtia 10 metriä - paikallaan seisoskelua -session jälkeen liikenne alkoi taas vetää ja pääsimme jatkamaan matkaa. Ohjastin meidät vielä vahingossa jonkin pienemmän kaupungin keskustan läpi mutta lopulta pääsimme oiekalle autobaanalle ja paukutimme menemään kohti Dortmundia.